Înălțimile Etiopiei.
Acoperișul Africii.
Cu 30 de milioane de ani în urmă,
acesta a fost un vast platou de înaltă altitudine, de dimensiunile Spaniei.
De atunci, elementele naturii au tot sculptat relieful,
transformându-l în echivalentul african al Marelui Canion.
Milioane de ani de eroziune
au creat insule izolate de teren alpin
cămin al unor creaturi unice și neobișnuite, nemaiîntâlnite nicăieri altundeva pe Pământ.
Babuinii Gelada sunt extrem de atrași de vârfurile înalte,
în condițiile în care o singură alunecare ar însemna o moarte sigură.
Maimuțele Gelada sunt locatarii exclusivi ai acestui platou rece,
blana lor lungă fiind "haina" care le ține de cald.
Au cea mai înaltă "locuință" dintre primatele de pe planetă,
depășind mai bine de 4.500 metri altitudine.
Dar cu adevărat surprinzător este pur și simplu, numărul acestora.
Gelada sunt cele mai sociabile maimuțe de pe Pământ.
Precum turmele migratoare din Serengeti, ei sunt vegetarieni.
Pe aceste pajiști de mare altitudine, ele ocupă un loc similar antilopelor care pasc în savane.
Dar gelada nu sunt singurele creaturi aparte, de aici, de pe acoperișul Africii.
Există și un șobolan-cârtiță gigant...
..un mâncător de iarbă specializat, unic pe înălțimile montane ale Etiopiei.
Șobolanul-cârtiță trăiește în subteran,
ivindu-se în zori și crepuscul, ca să smulgă înghițituri de iarbă,
pe care le va târî înapoi în vizuina sa, pentru a le molfăi în tihnă.
Are toate motivele să fie prudent.
Acest lup etiopian cu fason de vulpoi,
are ca pradă aproape exclusivă, șobolanul-cârtiță gigant.
Dar, în ciuda excepționalelor eforturi ale lupului, șobolanii-cârtiță sunt incredibil de răspândiți.
Se estimează că se pot afla peste 15.000 de astfel de exemplare,
pe fiecare milă pătrată de pășune.
Totuși, cu tot numărul lor mare, șobolanii-cârtiță și babuinii gelada nu se întâlnesc niciodată.
Deci, cum se poate așa ceva?
Răspunsul e acesta:
Separând babuinii gelada pe un versant, de șobolanii-cârtiță de pe celălalt,
Valea Marelui Rift se avântă prin Etiopia,
divizând acoperișul Africii în două.
Dar nu se va opri acolo.
Extinzându-se 3.000 de mile mai la sud,
Marele Rift modelează și definește întregul relief al Africii de Est,
creând intense și ardente focare evolutive.
Toate de-a lungul Văii Marelui Rift, înălțându-se deasupra câmpiilor fierbinți și prăfuite,
vârfuri izolate de munte, adăpostind ecosisteme unice ale faunei sălbatice.
Un caleidoscop al vietăților stranii și remarcabile.
Alături de extraordinara lor faună sălbatică,
mai există ceva special aparținând acestor munți.
Toate acestea au în comun aceeași origine,
cheia esențială înțelegerii modului în care s-a format riftul (sciziunea)...
...și de ce a avut un asemenea impact amplu, asupra acestei părți a Africii.
Primul indiciu se află aici,
la extremitatea nordică a Văii Marelui Rift.
Depresiunea Danakil a Etiopiei.
Acesta este Erta Ale,
cel mai activ vulcan al Africii.
El conține singurul lac permanent de lavă din lume.
Precum o fereastră în inima de foc a Pământului,
Erta Ale oferă o terifiantă licărire a funcționării interne a planetei noastre.
O căldare de rocă topită sub picioarele noastre.
În termeni geologici, vulcanul Erta Ale este încă în faza copilăriei sale.
Dar la 1.700 kilometri mai la sud,
un alt vulcan al Văii Riftului a fost în creștere pentru cel puțin un milion de ani.
Înălțându-se la răsăritul Marii Văi a Riftului,
cușma de zăpadă a vârfului Kilimanjaro atinge 5885 metri înălțime.
Este mai impunător vârf din Africa
și cel mai înalt vulcan de-sine-stătător de pe Pământ.
Kilimanjaro și Erta Ale sunt doar două verigi dintr-un lung lanț vulcanic
care se derulează de-a lungul Marelui Rift.
De fapt, toți munții de-a lungul riftului sunt vulcanici,
născuți în adâncimile scoarței pământului.
Oamenii de știință cred că o pană de lavă supra-fierbinte
și-a croit drum înălțându-se pe sub crusta Africii de Est
de milioane de ani încoace.
Crusta groasă de deasupra penei de lavă a fost ridicată cu peste 1700 de metri înălțime,
determinând apariția unor fisuri de jur-împrejurul marginilor sale.
Văile de Est și de Vest ale Riftului marchează ruptura marginilor
regiunii înălțate a Podișului Africii de Est,
cu ramificații extinse în continuare, în afară.
Și oriunde s-a infiltrat prin subteran, roca topită,
au crescut vulcani uriași.
Se estimează că în ultimele 30 de milioane de ani,
vulcanii riftului au revărsat suficientă rocă topită
cât să îngroape suprafața Țării Galilor la o adâncime de 24 de kilometri.
Vârful de 5.200 de metri al Muntelui Kenya este un dop erodat de lavă,
sugerând că a fost cândva, chiar mult mai înalt.
Mai jos de vârf,
un brâu de plante alpine unice și aparte, se agață de versanți.
Chiar și la Ecuator, vremea de munte este imprevizibilă.
Doar la câțiva kilometri mai încolo,
leii și zebrele se coc în vâlvătăile soarelui African,
în timp ce aici, pe Muntele Kenya, o rafală bruscă poate aduce zăpadă,
creând un paradis al iernii.
Aceste extreme climatice reprezintă reale încercări
pentru locuitorii sălbatici ai muntelui.
Hyraxii-crestelor-stâncoase se găsesc doar pe Muntele Kenya.
Aceștia s-au adaptat astfel încât să poată face față frigului.
Ei sunt de talie mai mare decât hyraxii de câmpie
și au o blană excepțional de densă,
care le permite să-și mențină temperatura corporală bazală
în ciuda înghețurilor montane.
Când soarele reapare, hyraxii își economisesc energia stând la soare.
Plantele gigantice de munte își protejează bobocii delicați contra degerării
înfășurându-i în straturi izolatoare de frunze,
care se desfac una câte una pe măsură ce crește temperatura.
Gigantica-pană-de-struț-Lobelia și-a dezvoltat un ciclu particular de viață.
După câțiva ani de creștere, ea îmbobocește formând o adevărată "prăjină" de inflorescențe (3m),
conținând sute de flori minuscule învăluite într-o masă de puf izolator.
Sus aici, la peste 4000 de metri altitudine deasupra mării,
insectele polenizatoare sunt rare,
astfel că lobelia și-a format un parteneriat alternativ.
Plantele atrag păsărele iubitoare de nectar cu o ofertă foarte bogată.
Acestea se folosesc de lobelia ca de-un imens depozit de alimente,
ca de-un loc de întâlnire și ca
de-o stinghie de expunere la soare.
În schimb, lobeliile vor fi polenizate și vor avea semințe.
Mult mai jos, pe munte, în jurul înălțimii de 3.000 metri,
trăiește poate unul din cei mai neobișnuiți rezidenți ai Muntelui Kenya -
cameleonul cu dungi laterale.
Această reptilă cu sânge rece este unic adaptată la viața de munte,
departe de altitudinea la care supraviețuiesc de obicei, reptilele.
Când se crapă de ziuă, el se postează pe o ramură mai proeminentă,
orientându-și corpul după incidența maximă a soarelui ce răsare.
Apoi, își înnegrește pielea cu un pigment întunecat,
și absoarbe razele, precum un panou solar.
Îi ia doar câteva minute, pentru a-și amplifica temperatura, la 30 de grade Celsius.
Odată încălzit, va reveni la culorile normale de toată ziua.
Cameleonul mascul este de-o feroce teritorialitate.
Dacă un alt mascul are îndrăzneala de a pune piciorul în tufișul său,
e clar că se lasă cu luptă.
O mușcătură zdravănă va încheia înfruntarea...
...iar învinsul se va retrage să-și îngrijească juliturile.
Mai sus, pe munte,
hyraxii și-au împlinit și ei, baia lor matinală de soare.
Deși arată ca un iepure cu urechi scurte,
hyraxul are anumite caracteristici particulare
care sugerează o înrudire mult mai stranie.
Aspectul degetelor sale,
este practic identic celor ale elefantului.
Dinții și oasele sale sunt de asemenea, similare,
totuși micșorate proporțional.
Viața unui pui de hyrax pare confortabilă.
Dar plaja lor afară, în loc deschis,
îi transformă într-o țintă tentantă, pentru prădători.
Un șorecar-șacal.
La 40 mile la vest de Muntele Kenya,
Munții Aberdares sunt mărturia unui vulcan vechi
care deși a fost sever erodat, tot atinge 4000 de metri înălțime.
Pe geroasele pășuni alpine, un prădător rar s-a strecurat la pândă.
În zonele joase, servalii au o blană cu pete,
dar sus aici, majoritatea lor sunt negri.
Unii cercetători cred că acea culoare neagră
le poate folosi felinelor la absorbția căldurii în zilele reci și senine.
În aerul răcoros al munților, arbuștii gigantici de iarbă-neagră formează un covor dens -
hrană pentru cei mai înalți rezidenți ai Africii, elefanții...
...incluzând unii dintre cei mai numeroși purtători de colți de fildeș din lume.
Spre deosebire de majoritatea ierbivorelor, elefanții pot procesa aproape orice plante pot găsi,
inclusiv arbuștii rezistenți de iarbă-neagră.
Cu un secol în urmă, elefanți migrau liber între Munții Aberdares și Muntele Kenya.
Dar pe măsura creșterii populației la nivel local,
turma a fost izolată în enclava sa montană, nemaiavând unde să se ducă.
În aceste păduri de munte,
una dintre cele mai rare antilope africane, bongo-ul de munte,
își află un ultim refugiu.
Antilopele Bongo sunt extrem de timide și ascunse,
adăstând pe timp de zi, în umbra deasă a pădurii.
Presiunea prezenței umane le-a redus acum numărul, la aproape 100,
în cadrul Parcului Național Aberdares.
Iar acestea au fost crescute, pentru a fi eliberate în natură.
Masivul Aberdares se întinde de-a lungul ecartamentului kenyan estic al Văii Riftului,
în acest loc, depășind 160 de kilometri lungime.
Chiar în centrul acestui peisaj, dăinuiește un vulcan remarcabil,
practic neatins, de lumea exterioară.
Muntele Suswa este căminul păstorilor Masai,
care-și pasc turmele pe fundul plat al craterului.
Dar Suswa nu este un vulcan obișnuit.
În centrul său, stâncile abrupte plonjează vreo 500 de metri
într-o vale miniaturală de tip Rift, de formă inelară.
Cam 100 de familii din comunitatea Masai a Copacilor Roșii
își împărtășesc resursele acestui crater plin de iarbă.
Vitele sunt esența vieții unui Masai, măsura bogăției unei familii.
Cu șase luni de sezon uscat
și fără vreun izvor sau lac permanent în interiorul craterului,
păstrarea unei surse de apă potabilă, este o preocupare constantă.
Dar Masaii au găsit o soluție ingenioasă pentru această problemă.
Un sistem de conducte de mental condensează aburii fisurilor vulcanice.
În mijlocul craterului,
șanțul circular unicat al Muntelui Suswa
înconjoară un platou de lavă de trei kilometri diametru -
o miniaturală lume pierdută, protejată de-un inel de stânci.
Se crede că vulcanul Suswa a erupt ultima oară,
doar câteva sute de ani în urmă,
iar unele părți ale acestei "lumi pierdute", încă mocnesc.
Maasaii consideră această încâlcită junglă sălbatică, drept un loc sacru,
unde nu sunt permise, nici vânătoarea, nici pășunatul.
La ultima erupție a vulcanului Suswa...
..acest șanț a fost un veritabil cazan de rocă topită.
Lava lichidă s-a răcit și solidificat între timp,
dar de-a lungul marginii șanțului, vulcanul mai ascunde încă, un secret întunecat.
Această grămadă de bolovani însoriți s-a format
atunci când stânca s-a prăbușit peste o peșteră subterană,
deschizând o fereastră în artera principală a vulcanului,
prin care lava topită se scurgea cândva nevăzută, pe sub crusta muntelui.
Odată oprită erupția vulcanică iar lava drenată de-acolo,
a lăsat în urmă o vastă rețea de pasaje goale,
unele suficient de mari cât să treacă un autobuz, înăuntrul lor.
Speologii au cartografiat peste șase kilometri de tuneluri masive
numai pe sub acest flux singular de lavă...
Dar oamenii n-au fost câtuși de puțin, primele ființe care să descopere, această lume ascunsă...
Pe măsură ce amurgul se strecoară prin flancurile Muntelui Suswa,
o ceată de babuini se adună pentru înnoptare.
Mulți babuini se cocoață în vârfurile copacilor
pentru a evita pânda nocturnă a leoparzilor sau leilor.
Dar acești babuini au luat-o în jos, spre grote.
Destinația lor este o cameră subterană
cunoscută local, sub numele de "Parlamentul babuinilor".
În drumul lor spre subteran,
babuinii se încrucișează cu liliecii, pe cale de a zbura afară.
Filmările lor de aici, necesită camere în infra-roșu
și surse de lumini, invizibile acestora.
Pereții "Parlamentului babuinilor" au căpătat un luciu neted ca sticla
de la trecerea mâinilor și picioarelor a nenumărate generații.
Cățăratul pe întuneric pe stâncile cu margini lustruite
poate fi considerat un sport riscant,
dar probabil că acestor babuini li se pare mai puțin înspăimântător,
decât perspectiva de a dormi pe-afară, cu leoparzii.
Destinația lor finală
este o serie de mici locașuri situate la mare înălțime, pe peretele peșterii.
În afara razei de acțiune a prădătorilor,
în siguranță și protejați de un acoperiș solid de piatră,
dormitorul din peșteră rămâne cald și uscat,
chiar și la apogeul sezonului ploios.
Pe măsura ce lumina cerului se estompează, exodul liliecilor se intensifică.
Aceasta este cea mai mare colonie de lilieci buldog gigant din lume.
Este formată în întregime din femele care tocmai au născut.
Puii lor - mii dintre ei - nu pot zbura încă
și sunt complet dependenți de mamele lor.
Dar mamele lor trebuie să-i lase în peșteră, pentru a se hrăni.
Strâns adunați împreună pentru a-și ține de cald,
puii sunt lăsați singuri într-o creșă tremurătoare și plină de scâncete.
În toată această confuzie,
un pui de liliac a picat din locul său și a ajuns pe podeaua peșterii.
Dar tunelul e viu și populat cu tot felul de creaturi înspăimântătoare.
Multe se vor înfrupta cu o ciosvârtă de pui de liliac.
Când se revarsă zorile peste vulcan, babuinii își vor părăsi peștera-dormitor.
După o noapte de grea de prins insecte pe cerul de deasupra Văii Riftului,
liliecii se întorc acasă la culcare.
Cumva, în haosul aripilor de adulți fâlfâind
și al strigătelor miilor de pui,
fiecare mamă trebuie să-și regăsească propria progenitură pentru a-i da hrana matinală.
Ea va reuși aceasta,
mai întâi reamintindu-și unde l-a lăsat ultima oară, noaptea trecută,
apoi, pe cum se va apropia, recunoscându-i vocea și mirosul unic.
Precum toate mamiferele, micuții lilieci depind de laptele mamei lor.
Iar înfriguratul său pui se precipită frenetic după hrana sa de dimineață.
În timp ce liliecii și babuinii își caută sanctuarul
în mediul protector al peșterilor de lavă din Muntele Suswa,
o ființă foarte diferită
și-a ales ceea ce trebuie să fie cel mai expus habitat al Văii Riftului.
Stâncile dezgolite de 500 de metri înălțime ale Muntelui Ololokwe
se află constant în bătaia puternicelor vânturi ce se ridică din valea de jos.
Această locație precară
este adăpostul kenyan celor mai mari colonii de cuiburi
ale vulturilor-grifon Ruppell.
Vulturii prosperă în ambianța riftului
deoarece pereții abrupți ai văilor generează curenți ascendenți,
pe care îi pot folosi pentru zborul lor planat.
Lunecând fără efort de la un curent cald la următorul,
un vultur poate acoperi 300 de kilometri pe zi,
ridicându-se la peste 10.000 de metri, fără nevoia vreunei bătăi de aripă.
Din înaltul privirilor lor cuprinzătoare aruncate câmpiilor africane,
nimic nu le poate scăpa atenției.
Departe, pe pășunile din Serengeti, jocul turmelor migratoare se pune în în mișcare.
Aceasta este ceea ce așteptau vulturii.
Vulturii au în mod clar, ceva de ciugulit.
Ciocul tăios al vulturilor-cu-clapete este cea mai utilă dotare, pentru a deschide o carcasă,
astfel că ei primesc cea mai mare considerație.
Abia după ce ei au terminat, vulturii-grifon și cei cu spate-alb
se grămădesc să-și dispute resturile prăzii.
Serengeti este căminul celor mai mari migrații de turme din lume.
Majoritatea lor se desfășoară pe Platoul de Est al Africii,
situat cam pe la 1.500 de metri deasupra nivelului mării,
rezultatul ridicării, de către aceeași lamă de lavă, care a creat Valea Riftului.
Dar ea are o altă conexiune, chiar mai intimă
cu originile de foc ale riftului...
...învecinarea lui Serengeti cu vulcanul cel mai activ al Tanzaniei
- Ol Doinyo Lengai.
În 2007,
Ol Doinyo Lengai a produs a erupție spectaculoasă, care a durat aproape un an...
...aruncând mii de tone de cenușă...
...care au căzut în savana înconjurătoare.
În pauzele emisiilor de cenușă vulcanică,
ele formează un sol dens, fertil,
greu de penetrat pentru rădăcinile arborilor,
dar perfect pentru iarbă.
Marile câmpii de ierburi din Serengeti pot hrăni peste un milion de sălbăticiuni
doar prin fertilitatea specială datorată depozitelor de cenușă vulcanică,
de unde-și trag seva.
La sud de Serengeti, în sudul Tanzaniei,
cele două fire ale Văii Riftului, cel estic și cel vestic, se reunesc.
Aproape de punctul lor de întâlnire,
se află unul dintre cele mai păstrate secrete ale Marelui Rift:
pășunile alpine ale Platoului Kitulo,
cunoscute local drept: "Grădina lui Dumnezeu".
Ele oferă cadrul
uneia dintre cele mai spectaculoase etalări florale din Africa.
Pajiștile din Kitulo sunt deservite de niște insecte polenizatoare foarte neobișnuite.
Acesta este cărăbușul-maimuță, o fosilă vie cu un înveliș plin de păr.
În timpul Erei Glaciare, când clima Africii era mult mai rece,
cărăbușii-maimuță erau foarte răspândiți,
dar acum, ei supraviețuiesc doar în câteva pajiști montane, de mare altitudine.
Cu penele sale spectaculoase, pasărea-văduvă din zonele umede de munte
este un alt specimen local.
Pe costișele Platoului Kitulo,
un brâu de arbuști-de-zahăr de protea marchează tranziția dintre pășuni și pădure.
Înflorirea lor e o sărbătoare a polenului și nectarului,
dar pentru cărăbușii-maimuță, poate fi un premiu riscant.
Odată ajuns la locul-cheie, cameleonul Tempel,
un vânător aparte de insecte din acest colț al Tanzaniei,
nici nu mai are nevoie să se miște.
Cameleonii sunt unici printre reptile,
datorită abilității lor de a-și roti ochii independent.
Când își focalizează ținta,
imaginea stereo le permite să-și lanseze limba lipicioasă,
fix la distanța potrivită, pentru a-și înhăța victimele...
...de fiecare dată.
Sub liziera arbuștilor-de-zahăr, unde cameleonii își țintesc prada,
o fâșie densă de junglă se agață de povârnișurile montane îmbibate de ploaie.
Climatul umed, răcoros favorizează străvechile ferigi arborescente
și falnicii arbori cu esențe lemnoase dure.
Izolată de alte păduri de munte
de către brațele convergente ale Marii Văi a Riftului,
pădurile Muntelui Rungwe, sunt căminul unor creaturi unice.
Acest areal a devenit recent un focar al cercetării științifice
și specii noi sunt descoperite tot timpul...
..chiar și în vârful copacilor.
Acesta este un kipunji,
descoperit prima oară în 2005, și niciodată filmat înainte.
Ca aparență și obiceiuri, noua maimuță seamănă cu mangabi (Cercocebus torquatus).
Dar ADN-ul său seamănă cu al babuinului.
Până acum, originile evolutive ale charismaticului kipunji
au rămas învăluite în mister.
Kipunji este în mod particular înnebunit după acest lipicios fruct ca un castravete portocaliu,
rodul unor plante agățătoare din coroana arborilor.
Se știe că se hrănesc cu peste 100 de plante diferite
și că joacă un rol crucial în răspândirea semințelor acestora.
Dar chiar pe când savanții au început să le descopere viețile secrete,
existența lor oscilează la limita extincției.
Pe măsură ce pădurile izolate din împrejurimile Muntelui Rungwe,
sunt defrișate pentru agricultură lemne de foc...
...habitatul forestier unic al maimuțelor kipunji se diminuează.
Cu doar 1.000 de exemplare rămase în sălbăticie,
ele sunt deja printre cele mai rare maimuțe din Africa.
Poate că a mai rămas prea puțin timp pentru a le studia.
Din fericire, primatele kipunji au prieteni,
iar acum, se desfășoară un proiect de salvare a unei părți din habitatul lor forestier,
și de a implica populația locală în protecția acestora.
Nord-vestul căminului montan al maimuțelor kipunji,
o ramură a Marelui Rift, se arcuiește între Tanzania și Congo.
Fundul văii conține lacuri vaste și foarte adânci,
în timp ce la vest se află o serie de munți vulcanici
depășind 5.000 de metri altitudine.
Și cei mai spectaculoși sunt aici,
în Parcul Național Virungas.
Vulcanii Virunga sunt sediul celor mai mari și mai rare antropoide africane...
...gorila de munte.
Gorilele de munte s-au dezvoltat din gorilele de câmpie,
care au colonizat munții Virunga, cu mai puțin de o jumătate de milion de ani în urmă,
la scurt timp după formarea acestor vulcani.
Acestea au răspuns provocării de a trăi la mare altitudine
dobândind o statură mai înaltă și o blană mai lungă, decât cea a verilor de la șes,
putând astfel să facă față permanentului climat rece și mizerabil.
O combinație a solului vulcanic fertil și a celor doi metri de precipitații anuale
stimulează abundența plantelor pe pantele muntelui ...
...hrană ideală pentru giganticele antropoide vegetariene.
Ca răspuns la dieta lor fibroasă,
gorilele și-au dezvoltat măsele foarte mari pentru masticație
și fălci cu mușchi extrem de puternici
inserați pe o creastă osoasă proeminentă, din creștetul capului lor.
Societatea gorilelor are o evidentă ordonare,
fiecare grup de femele împreună cu puii acestora,
fiind protejate un uriaș mascul cu spate argintiu.
Cu puțini inamici naturali pregătiți să înfrunte mânia unui spate-argintiu,
micile gorile se pot juca cu fără griji.
Caracteristicile unice
care diferențiază gorilele de munte de verii lor de la șes
s-au dezvoltat ca urmare a izolării lor
pe doar o mână de vulcani, de-a lungul Marelui Rift.
Acestea le fac vulnerabile - în special în fața braconajului -
deși, din fericire, ele au mulți aliați umani
care luptă pentru a le asigura supraviețuirea.
Gorilele de munte sunt, fără îndoială,
unele dintre cele mai remarcabile creaturi ale Marelui Rift,
evoluția lor unică fiind modelată de terenul vulcanic în care-și duc existența.
Acest teren-însuși a fost turnat și modelat de rocile fierbinți de dedesubt,
creându-se un complex de văi și vulcani,
răspândit de-a lungul Africii de Est.
Pentru toate aceste animale și plante
care au fost capabile să se adapteze la condițiile în permanentă schimbare,
Marele Rift a promovat o remarcabilă explozie evolutivă.
În acest peisaj turbulent,
focul vulcanic s-a dovedit a fi nu atât un distrugător,
cât mai ales, un creator al unor noi forme de viață.
Aceasta este atât de special la Marele Rift African.
ÎNĂUNTRUL MARELUI RIFT
Una dintre misiunile cele mai dificile ale echipei Marelui Rift
i-a purtat adânc înăuntrul craterului vulcanic al Muntelui Suswa,
adăpost al unui grup foarte neobișnuit, de babuini.
În loc să-și petreacă noaptea în copaci,
ei au ales să doarmă jos, în caverne.
Cameraman Justin Maguire se află aici, pentru a-i filma.
Mai marele Masai-lor Jeremiah ole Tanin va fi ghidul lui Justin.
El speră că babuinii vor atrage vizitatori la Muntele Suswa,
generând astfel de venituri, pentru comunitatea sa.
Uau! E destul de impresionant.
Da. Fantastică peșteră!
Deci acesta este locul în care vin babuinii să doarmă, nu-i așa?
Da. Aici își petrec ei noaptea.
Cu babuinii plecați a doua zi în căutarea hranei,
Justin are ocazia de a face o recunoaștere a peșterii.
Jeremiah îl avertizează că, atunci când se vor întoarce la asfințit,
vor fi tensionați și mai ușor de speriat,
iar babuinii pot fi periculoși.
Justin va trebui să fie în gardă.
- Și deci, cam câți babuini folosesc această cavernă? - Peste 100.
100 de babuini?! E incredibil! Și sunt pe cale să fiu acolo, cu ei?
- Deci vom face împreună 101 babuini? - Oh, da! JEREMIAH RÂDE
- Crezi că au să se sperie de mine? - Da, da.
Sper să pot arăta măcar un pic a babuin, ca ei să poată fi relaxați în prezența mea.
Problema lui Justin este că, dacă vă încerca să coboare noaptea, în peșteră,
el va trezi orice babuin care va dormi în apropierea intrării.
Din fericire, Jeremiah se gândește la un vicleșug.
Masaii cunosc o intrare ascunsă
care ar trebui să dea lui Justin șansa de a intra pe furiș, nevăzut.
Înainte de a se aventura în adâncuri, pe timp de noapte,
el decide să facă un tur la lumina zilei.
- Aceasta e o scară de bine curbată... - Da.
OK. Aici sunt gata. Ciudatule!
Pentru a filma într-o situație atât de delicată, Justin are o echipă experimentată, alături.
OK. Îți trimit geanta jos, e-n regulă?
Phil Chapman este regizorul, dar el este, de asemenea, un speolog experimentat.
Odată ajunși înăuntru, se dumiresc
că nu vor pătrunde cu echipamentul în peșteră,
atât de ușor, pe cât crezuseră inițial.
- Pare cam strâmt, Jeremiah. - Da.
- Chiar putem trece pe-acolo? - Da, da.
Pot să aud lilieci. Se află lilieci acolo?
Chiar îmi place să le fac pe toate acestea!
OK.
E destul de bine. Vor putea să se strecoare pe acolo.
Oh, păzește-ți capul. Stalactitele sunt foarte ascuțite.
În interior, echipa găsește mii de lilieci pregătindu-se pentru vânătoarea nocturnă.
Dar nu numai liliecii sunt cei care produc tone de excremente,
ei împart peștera cu locuitori și mai nedoriți.
Oooh, ia uite! Uită-te la aceste milioane de purici!
Nu, chiar sunt. Îi pot simți strecurându-se în sus, pe cracul pantalonilor mei.
Aceasta e foarte uimitor.
Sunt total acoperit de purici. Uită-te la piciorul meu!
În fine, ei pătrund și în "dormitorul" babuinilor,
iar Jeremiah avea dreptate...
Semnele existenței babuinilor sunt peste tot.
După cum tocmai puteți vedea, toate rocile sunt netede.
Foarte netede... Lucesc...
- Simțiți voi-înșivă. - Da, sunt incredibil de netede.
- Foarte netede și lucioase. - Da.
Și doar pentru că și-au frecat trupurile... babuinii...
Corect. Astfel, le-au șlefuit...
Ele sunt lustruite pentru că...
trupurile babuinilor le-au tot șters, în toți acești foarte mulți ani?
- Da, da. Le-au tot lustruit... - Pot zări excremente de babuin pe vârfuri.
- Oh, Da. Vezi? - OK.
Faptul că babuinii se află aici în număr mare, e o veste mare pentru filmări,
dar lui Justin îi pune o altă problemă.
Babuinii pot fi extrem de periculoși în spațiul închis al peșterii,
așa că Justin are nevoie de o metodă de a-i speria, dacă se apropie prea mult.
BBC-ul, în gândirea lor preventivă, m-au echipat și cu o alarmă anti-viol,
pentru situația în care aș avea probleme cu oricare dintre babuini.
Printre ei sunt și unii masculi mari, nu-i așa?
- Oh, da. - Sper să nu fie cazul...
Ah.
Sper să nu ajung în situația de a fi atacat de ei.
Oh, da.
Nu numai că echipa va trebui să construiască o ascunzătoare,
dar ei vor fi nevoiți să monteze și lumini speciale, generatoare de infra-roșii,
pe care babuinii să nu le poată vedea.
Dar e aproape de apus, și babuinii sunt deja pe drum.
Nu avem timp suficient. Aceasta e marea problemă.
Nu, pe bune, suntem la limită și nu vom putea lumina ce-i aici.
Va trebui să începem acum.
Dacă babuinii se reîntorc prea devreme și dau peste echipă,
ei pot părăsi peștera, retezând orice șansă de filmare.
Este 5:50, și soarele va apune destul de curând.
Suntem contra cronometru și nu vrem să mai fim aici în timp ce revin babuinii.
Phil, cred că trebuie să plecați chiar acum, toți.
OK. Conectați-o pe aceea! O voi conecta pe aceea, da.
Cu luminile instalate,
echipa pleacă pentru a permite babuinilor să se întoarcă să înnopteze.
Tocmai ne-am reîntors jos, în peșteră. Hm, e noapte.
Una e să intri în peșteră cu toți băieții,
și alta e să mergi prin ea noaptea, cu 60 de babuini,
care-mi creează un pic de nervozitate.
Justin se află în întuneric total,
filmându-se pe el-însuși în lumină infra-roșie,
pe care nici el, nici babuinii, n-o pot vedea.
Mi-am găsit acum coarda de ghidaj,
cea care-mi indică ultimul petic de ascunzătoare...
Cred că m-au văzut babuinii.
Corect. Am făcut-o chiar în propria mea ascunzătoare.
Și, of... cu siguranță că m-a reperat un babuin.
Cred că babuinul care m-a reperat, a adormit, astfel sper...
- Nu.
El continuă să latre.
O liniște incredibilă. Sunt cu adevărat uluit, cât de silențios dorm.
Singurele care se modifică sunt sunetele liliecilor.
Sunt tot mai mulți lilieci în peșteră,
ceea ce este un semn clar că zorii se apropie,
și cred, că în curând, babuinii se vor trezi.
Sunetul seamănă oarecum cu scâncetele de dimineață ale bebelușilor.
Se aude precum în orice... gospodărie, într-adevăr.
Perseverența lui Justin a revelat pentru prima dată
comportamentul subteran, al acestor babuini unici .
Și înapoi în tabără, el poate împărtăși echipei aceste constatări.
N-am văzut niciodată un babuin dormind.
În trecut, babuinii au fost persecutați pentru uciderea animalelor din șeptel.
Cu toate acestea, atitudinea este într-o lentă schimbare.
Nu-i vom mai omorî.
Noi dorim acum să începem protecția lor,
să creăm o legătură între babuini și ființele umane,
deoarece comunitatea poate beneficia în urma lor.
Eforturile de filmare ale lui Justin au fost un succes,
și pe măsură ce interesul pentru Muntele Suswa crește,
Masaii vor putea tot mai mult să le arate celorlalți
babuinii lor unici ce locuiesc în peșteră.
Subtitrat de Red Bee Media Ltd
resincronizat, tradus și adaptat de o persoană de bineee pentru MVGroup.org.